УВЕРТЮРА
ДОКТОР ЖИВАГО
Как са тези момичета?
Много добри.
Малко са диви.
Харчат си бързо парите, работят здравата.
-Грамотни ли са? -Някои от тях.
Идват от изправителни училища. Все такава работа. Деградиращо е.
Не трябва да използвате хората да копаят земята.
-Не. -Не е ефективно.
Ако ми дадат повече багери, ще бъда година напред.
Вие сте нетърпеливо поколение.
-А вие не сте ли били? -Да, бяхме.
Много.
Не бъди нетърпелив, другарю. Постигнахме много за кратко време.
Знам.
А знаеш ли какво ни струваше това?
Имаше деца, които се хранеха с човешко месо.
Знаеше ли това?
Какъв ви е интересът към това момиче, другарю генерал?
Тя може би е дъщеря на брат ми.
-На Юрий Андреевич? -Да.
На моя половин брат, по-точно.
Ако му е дъщеря, значи е дъщеря и на Лара.
На тази Лара?
Да, на тази Лара.
Това е
ново издание на поемите за Лара.
Да, знам.
-Ние ценим брат ви много високо. -Да. Сега всички го ценят.
Не можехме да го ценим, когато ни беше забранено да го четем.
Не.
Заповядайте.
Аз пратих да ви извикат, другарко.
Не сте направили нищо лошо.
Аз съм генерал Йевграф Андреевич Живаго.
Търся един човек.
Разбирате ли?
Човекът, когото търся, е моята племенница.
Моля, седнете.
Името ви е...
Тоня Комарова, другарю генерал.
Намерили са ви в Монголия?
-Да, другарю генерал. -Какво сте правили там?
-Бях се загубила. -Как така?
-Не мога да си спомня. -Баща ви Комаровски ли е?
Предполагам, другарю генерал.
Предполагате?
Често срещана фамилия.
Помните ли баща си?
Не.
А майка си?
Да, помня я.
-Тя как се казваше? -Мама.
На какво приличаше?
Как изглеждаше?
Голяма.
Голяма?
Бях малка. Тя изглеждаше голяма.
-Можете ли да четете? -Да.
''Лара: Цикъл поеми от Ю. А. Живаго.''
Не са мои, на брат ми са.
Аз търся
дъщерята на този човек.
А това е нейната майка.
''Лара.''
Някой някога наричал ли е майка ви Лара?
Не знам.
Не мисля.
Хубава е.
Не съм ви племенница, другарю генерал.
Никой не иска чичо като мен.
Но ако този човек беше мой баща, щях да се заинтересувам.
Майка ви казвала ли ви е, че баща ви е поет?
Баща ми не беше поет.
А какъв беше?
Не беше поет.
Харесвахте ли баща си?
Забравила съм.
Но сте харесвали майка си.
Разбира се.
Името Стрелников говори ли ви нещо?
А Варикино?
Това е място, не е човек.
-Громико? -Громико.
Да.
Виждате ли,
той е загубил майка си
почти по същото време,
когато вашата майка
е загубила вас.
И в същата част на света.
''На живота суетният триумф е вече разрушен,
духът напусна тялото.
Плътта чернее.
Съдът е безгласен, безчувствен,
мъртъв. Предаваме го на гроба...''
Юрий!
Вие и съпругът ви ще вечеряте с нас, мадам Громико.
Благодаря, отче.
Ще си легнеш ли, Юрий?
С майка ти бяхме големи приятелки.
Сега ние ще се грижим за теб.
Благодаря.
Това е на мама!
Сега е твоя.
Да, Юрий, мама ти я е оставила.
В завещанието си.
Знаеш ли какво е завещание, приятелю?
Пари.
Не, Юрий, само това.
Баща ти всичко...
Можеш ли да свириш?
Мислих, че всички хора тук могат да свирят на балалайка.
Вие не живеете тук, нали?
Не, живеем в Москва.
Това е много далече от тук. Москва ще ти хареса.
-Нали? -След време.
Трябва време, за да свикнеш, нали?
Мама можеше да свири.
Майка ти беше артист, Юрий.
Можеше да накара този малък инструмент
да звучи като две китари.
Майка ти имаше дарба.
Може и Юрий да има дарба.
Искаш ли да ходиш на уроци?
Няма да свиря на нея.
Кажи лека нощ на Юрий, Тоня.
Той вече е твой брат.
Лека нощ, Юрий.
-Лека нощ, приятелю. -Лека нощ.
Громикови не знаеха към какво да го насочат.
Той си създаде репутация като поет, докато учеше за лекар.
Каза, че поезията не е по-добро призвание от доброто здраве.
Това, от което имаше нужда, беше работа.
Красиви ли са?
Много.
Тяхно право е да са красиви.
Какво ще правиш догодина, Живаго?
Ще практикувам обща медицина.
Помисли за изследователска работа.
Вълнуващо е и важно. Може да бъде и красиво.
Обща медицина.
Той иска да види живота.
Ще разбереш, че красивите организми причиняват
ужасни неща на хората.
Как се казваш?
-Антипов. -Адрес?
''Петровка'' 15.
-Аз ще взема тези. -Имаме разрешение от полицията.
Ще си ги получите в управлението.
-Кога? -Сега, ако искате.
-Много добре. -Паша! Той е мой брат.
Заведете го вкъщи, г-це.
Преди да си е навлякъл неприятности.
Паша, моля те.
Трябва да се направи.
Защо?
За тях. За революцията.
Те не искат революция.
Напротив. Те не го знаят, но точно това искат.
Дай ми част от тези, другарю.
Паша?
Да не си болшевик?
Не, болшевиките не ме обичат, аз тях също.
Те не различават добро и лошо.
Паша Антипов, ти си ужасен педант.
Защо го излъга, че съм ти брат?
А какво друго да му кажа?
Можеше да му кажеш, че съм ти годеник.
Паша, не ставай глупав. Аз съм...
Мосю Комаровски е дошъл да види майка ми по работа.
Хората непрекъснато злословят.
Заради системата, Лара.
Хората ще са различни след революцията.
Ще дойдеш ли?
Не, Паша.
Имам изпити, Паша. Искам да си запазя стипендията.
Здравей, лельо.
-Има писмо за теб. -О!
От Париж.
-Прекрасен почерк. -Тя се прибира следващия месец.
Тоня? Това е много хубаво.
Той изглежда толкова ерудиран.
И с такава хубава фигура на...
Добър вечер, мамо.
-Здравейте, мадам. -Лариса.
Можеш да учиш оттатък, скъпа. Мосю Комаровски е тук.
Добър вечер, Лариса.
Добър вечер, мосю.
Той е съветник на някои много важни хора.
Да, знам.
Има връзки в правителството.
Не знам, сигурна съм.
Не е ли прекалено скъп?
Мосю Комаровски ме съветва безплатно, баронесо.
Бяха приятели с покойния ми съпруг.
-Разбирам. -Позволи на мен.
Във вторник, ако успея. Довиждане.
Откъде взе това?
Една приятелка ми го даде.
Не ходи на тази ''мирна'' демонстрация.
Може да не се окаже толкова мирна.
Кажи на приятелката си, че е глупава.
Добре, мосю.
На колко си години?
На седемнайсет.
39 и 5.
Жалко. Чаках го с такова нетърпение.
Няма нищо. Ще остана тук.
Вие ще вземете Лара, нали, Виктор Иполитович?
Колко глупаво от моя страна. Това е първата й вечерна...
-По-добре го отложи. -Ще остана с теб.
Глупости, ще се оправя чудесно. Имам си книга.
Мъчно ми е за нея, Виктор Иполитович.
Има толкова малко възможности да се смеси с доброто общество.
Много добре, вземи си палтото.
Закъснели сме.
Не исках да минаваме по улица ''Кропоткин''.
''Свобода и братство.'' Какви прекрасни думи, Юрий.
''Справедливост, равенство и хляб.''
Не мислиш ли, че са прекрасни?
Да.
''Свобода и братство.''
Свобода и върбови пръчки, ще настинеш.
Нямаш право, Анюшка. Не е честно.
Вече ви бяхме отписали, мосю.
Племенницата ми. Палтото, Лара.
Елате.
Как е патицата по Гасконски?
Както винаги, мосю.
-Добре, с по-малко... -С по-малко горчица, мосю.
-Вино, мосю? -Чаша леко вино.
Това място сигурно е много скъпо, мосю Комаровски.
Така е. Защо не ''Виктор Иполитович''?
Не мога.
Мама уши тази рокля.
Много е хубава.
Тя е сръчна, нали?
Майка ти? Разбира се. Чудесна жена.
След революцията няма да пеят толкова фалшиво.
Готови!
На конете!
Саби на рамо.
Какво, какво...
Какво?
Лека нощ, скъпа.
Лека нощ, Виктор Иполитович.
Прибирайте се по домовете си, моля.
Има кой да се погрижи за тези хора. Прибирайте се, моля.
Има кой да се погрижи за тези хора.
Приберете се.
Юрий, моля те. Няма проблеми.
Приберете го или ще го арестувам.
Юрий, умолявам те. Тоня се връща утре.
Юрий!
Тоня!
Юрий?
Виж се само!
Татко!
Стига. Достатъчно.
Майка ти те чака.
Мамо!
Как си, мамо?
Аз ли? Здрава като камък.
Обърни се.
Е, научили са те на нещо.
-Виж това. -Юрий изглежда добре, нали, Тоня?
Да тръгваме.
Да, вие двамата вървете напред.
Купих ти това.
Вътре има статия за младите руски поети.
Чудесно, благодаря ти. Споменават ли ме?
Започва с теб. Ти си най-добрият.
Интелигентна нация са французите.
Главите им са една до друга.
Да, четат нещо във вестника.
Те са влюбени.
Анюшка, престани!
Добри бракове има само в рая. Или на друго такова място.
-Виктор Иполитович? -Паша.
Искам да говоря с теб.
Не, Паша.
Важно е.
Добре.
Паша!
Как го направи?
Не аз.
Един драгун го направи.
О, Паша, скъпи!
Ела.
Къде е майка ти?
Спи.
Паша.
Паша, не мога да се оправя с това.
Имаш ли йод?
-Да, но... -Донеси го.
Паша, скъпи!
Паша, трябва да идеш в болницата.
Не бива да ходя там поне за ден или два.
-Ще направиш ли нещо за мен? -Да. Какво?
Скрий това.
Хвърли го!
Не. Няма да има повече мирни демонстрации.
Там имаше жени и деца. Те ги прегазиха.
Изгладнели жени, просещи хляб.
А на улица ''Тамская'' свинете ядяха, пиеха и танцуваха.
Скрий го за мен.
Благодаря, другарко.
О, Паша, скъпи, аз не съм ти другарка.
-Да? -Кой е там?
Паша.
-Много късно се прибра снощи. -Времето мина така неусетно.
Добре.
-На църква ли отиваш? -Да.
Знаеш ли какво е казал Бог на блудната жена?
Да, отче. ''Върви и не съгрешавай повече.''
А тя?
-Не знам, отче. -Никой не знае, дете.
Плътта не е слаба. Силна е.
Помни, само тайнството на брака може да я удържи.
Тази вечер е номер шест, господине.
Най-важният човек тук.
-Съжалявам, че закъснях. -Чакам вече цял час.
-Поръча ли? -Не.
А трябваше.
Вие я избрахте, Виктор.
-Пораснала си много, нали? -Да.
-Какво каза на мамчето тази вечер? -Виктор, недейте.
-Може ли да пуша? -Разбира се.
Миризмата на пури ти харесва.
Ето, скъпа.
Пий, пий.
Още, още.
Къде каза на майка си, че отиваме?
Не ме е питала.
-Защото знае. -Не.
И двете може да се кълнете в това, но тя знае. Ти знаеш, че тя знае.
-Виктор, недейте. -Какво?
-Да ме измъчвате. -Да те измъчвам?
Каква малка лицемерка.
Тръгвам си, Виктор.
Щом искаш.
Отново ще се върнеш.
Остани, скъпа.
Остани.
Събуди се! Вземи това и го покажи на някой, ако се объркаш.
Професор Борис Курт. Ще го намериш! Тръгвай.
Професор Борис Курт!
Борис, това е гениално.
Мислех, че е Рахманинов. Излизам да пуша.
Как е участъковият лекар?
-Страх го е от държавните изпити. -Не бива да го е страх.
Харесва ли ти идеята да се омъжиш за участъков лекар?
Много. Но такъв не ми е искал ръката.
Така ли? Мислех, че вие, номадите имате топла кръв.
А какво бихте казали за професор по патология?
-Пише ли стихове? -За жалост, не.
Тогава го отписваме от сметката. Извинете ме.
-Тя е удивително момиче, Живаго. -Да, забелязах.
За теб е.
Иска ли поетът да види как се практикува медицина?
Слава богу, че дойде. Много любезно от твоя страна.
-Знам. Асистентът ми. -Как сте?
-Къде е тя? -Оттук.
-Кога го е направила? -Около 8 часа тази вечер.
Знаеш ли какво е било?
-Защо не извика местния лекар? -Не можех.
Да, предполагам, че не си можел. Хайде.
Да я обърнем.
Добре.
Вода.
Добре, Юрий. Хайде, миличка, повдигни се.
Сега, Юрий.
Хайде, скъпа.
-По-бързо, Юрий. -Съжалявам.
Точно така, миличка.
Точно така. Много добре.
Добре.
Ще живее ли?
Вода.
-Ще живее, нали? -Да.
Странно нещо. Човек с влияние в обществените среди,
има връзки с правителството, с либералите, с всички.
И рискува всичко. За това тук!
Поетите не ги виждат така, нали? Само лекарите.
-Ето така изглеждат. -Оттук изглежда красиво.
Ти си тежък случай, Живаго.
Лара. Лара!
Това е дъщеря й.
За бога, Борис.
Сигурно си е мислела за Лара, преди да го направи.
-Момичето знае ли? -Боя се, че да.
-Тук ли е? -Да.
Кажи й, че майка й ще живее.
-Чакай малко, Виктор. Ти, Юрий. -Да, разбира се.
-Какво ще кажем за това? -Трябва ли да казваме нещо?
Боя се, че да. Ще я водя в болницата.
Няма защо да усложняваме нещата.
-Как се казва асистентът ти? -Живаго.
-Андреевич? -Да, защо? Познаваш ли го?
-Не, познавах бегло баща му. -Добре.
Усмихни се. Довечера ще я приемем в болницата.
Как му е името?
Виктор Комаровски. Твърди, че те познава.
Беше изпълнител на завещанието на татко.
Чичо Алекс го изгони.
Комаровски каза, че това,
което било в завещанието, принадлежало на него.
Той е добър търговец, но едва ли е постъпил нечестно.
Отличен е за компания. Познава живота.
Много се беше уплашил тази вечер.
Нямате нищо против, че сме тук, нали?
Не. Напомня ми за младостта.
-Ходих отново в болницата. -И?
Тя иска да й простите нейната подозрителност.
Можеш да й кажеш истината, ако искаш.
-Това той ли е? -Да.
-Не знае нищо за... -Не!
Паша, това е мосю Комаровски.
Заповядайте.
-Ще вечеряте ли? -Не, благодаря.
Надявам се, че не смятате това за нахалство.
Ни най-малко.
Съветвам майката на Лара от години.
Интересува ме всичко, свързано с тях.
...че трябва да ви кажа следното нещо:
Аз съм се посветил на революцията.
Нищо не е по-важно за мен от това,
дори Лара.
Вие не разбирате. Политическите ви възгледи не ме засягат.
Даже ви симпатизирам повече, отколкото си мислите.
Имам лични контакти, които биха ви изненадали.
-Как ще живеете? -Предложиха ми учителско място.
-Мога ли да знам къде? -В Градов, в Уралските планини.
Знам къде е. Нищо и никакво градче.
Природата там е красива, мосю.
-Ще водите тих живот, така ли? -Това искаме.
А заплатата ви задоволителна ли ще бъде?
Задоволителна, нищо повече.
Павел Павлович, без да се обиждате,
мисля, че сте твърде млад.
Мосю, не се обиждайте, но хората подобряват ли се с възрастта?
-Научават се да търпят. -Да търпят себе си.
Какво носят по-възрастните в един брак?
Малко опит.
Аз съм на 26. Майка ми почина, когато бях 8-годишен.
Баща ми умря в затвора. Грижех се сам за себе си.
Завърших университета.
Знам неща, за които вие не сте й чували.
Това може да се нарече опит, разбира се.
Нямам опит в любовта, ако за това намеквате.
Лара е на 17 години. Това е достатъчно красноречиво.
Сигурно намирате ситуацията за комична.
Ние не. Ще се оженим следващата година.
-Надявам се, че не съм ви обидил. -Изобщо не.
Млад рицар.
-Той е... -Чудесен млад човек.
Очевидно е така.
Много сте щедър, мосю Комаровски.
Лариса, искам да поговорим.
Мосю Комаровски, вие...
Умолявам те, спри да ме наричаш ''мосю Комаровски''.
При стеклите се обствоятелства, го намирам за абсурдно.
Ще ти спестя една ужасна грешка.
Има два вида мъже. Този младок е от първия вид.
Той е възвишен. Той е чист.
От типа мъже, които светът презира, вместо да почита.
Този тип мъже носят нещастие, особено на жените.
-Разбираш ли ме? -Не.
Мисля, че ме разбираш.
Има и друг вид мъже.
Те не са възвишени, не са чисти, но са пълни с живот.
Това, че предпочиташ младежа, е разбираемо.
Но да се омъжиш за него, ще бъде катастрофа.
Защото има два вида жени.
Два вида. А ти, както добре знаем, не си от първия вид.
Ти, скъпа моя,
си блудница.
Не съм!
Ще видим.
Не се заблуждавай, че е изнасилване.
Да не се ласкаем излишно.
-Господарят не е вкъщи, г-це Лара. -Не е?
Не. Отиде на коледното празненство у Свентицки.
Там ли отивате? Не му казвайте, че аз съм ви казал.
-Няма. Благодаря, Пьотр! -Честита Коледа, г-це Лара!
Честита Коледа и на теб.
Честита Коледа, Юрий Андреевич.
Какво има?
Имахме уговорка за тази вечер.
-Не си ли прочел писмото? -Не съм се прибирал вкъщи.
Къде отиваш? Имам право да знам.
Лара, какво има в това писмо?
Какво има в писмото?
-Да не разваляш... -Всичко е в писмото.
-Кое? -Всичко.
Недей!
На празненството има едно необикновено момиче.
Знам. Аз танцувам с него.
-Много си разпален, Виктор. -Обичам да печеля.
Тишина! Замълчете, моля.
Искам да съобщя една приятна новина.
-О, мадам Свентицки. -Да, защо не?
Искам да съобщя, че д-р Юрий Живаго, да, д-р Живаго,
е завършил на трето място в цяла Москва.
Сега слушайте. Моля ви.
Д-р Живаго обявява годежа си с...
Скъпи Виктор!
Скъпи приятелю.
-Изведете я. -Какво?
Изведете я!
-Ще повикам полиция. -Не!
-Не викайте полиция. -Оставете ме!
Не искам да идва полиция. Просто я изведете оттук!
Пуснете я.
Моля ви. По-тихо, приятели. Направете път.
Може ли?
Може ли да минем? Благодаря.
-Май нашите съдби все се преплитат. -Да.
-Аз бях близък приятел с баща ви. -Знаех, че сте му били партньор.
Много повече от това. Аз присъствах на смъртта му.
Освен това имам контакти с брат ви.
С Йевграф?
Имам контакти с хората, които имат контакти с него.
Отричам болшевизма.
Благодаря.
Разбирате си от професията.
Но въпреки всичко уважавам болшевиките като хора.
Да ви кажа ли защо?
Да.
Може и да спечелят.
Искам да се срещна с Йевграф. Прати ми чудесно писмо.
-Харесва поезията ми. -Това щеше да зарадва баща ви.
Баща ви не беше лош човек, Юрий, ако позволите да ви наричам така.
Почти не си го спомням.
Вие може и да не отчитате това,
но той беше изцяло отдаден на майка ви.
Мога ли да продължа да разчитам
на професионалната ви дискретност?
Питате ме дали ще кажа истината за момичето?
Да, това имах предвид.
Може да продължите да разчитате
на професионалната ми... и така нататък.
Вие сте придирчив, нали?
Какво ще стане с това момиче, след като приключите с нея?
Заинтересуван ли сте? Давам ви я.
Не бива да пушите. Претърпяхте шок.
Давам ви я, Юрий Андреевич.
Като сватбен подарък.
Къде си виждал това момиче преди?
-Откъде знаеш, че съм я виждал? -А не си ли?
-Да. -Къде?
Не бива да казвам. Професионална тайна. Майка й...
Не, не ми казвай, щом не трябва.
За буржоазията това беше война между Антантата и Германия.
За болшевиките, между управляващите класи
на Антантата и Германия.
За тях нямаше значение кой щеше да спечели.
Партията ми беше заповядала да вербувам.
Представях се като Петров.
Из цяла Европа викаха за победа
и се молеха на един и същ Бог да им я донесе.
Задачата на партията беше да организира поражението.
От поражението щеше да се роди революцията.
А това щеше да значи победа за нас.
Партията се насочи към мобилизираните селяни.
Повечето от тях носеха първия си чифт ботуши.
Когато ботушите се скъсаха, те бяха готови да слушат.
Аз самият върнах три батальона от фронтовата линия.
Най-добрата ми работа.
Оттук нататък нищо не можеше да се направи.
Имаше твърде много доброволци като мен. Останалото беше истерия.
Имаше мъже с по-добри мотиви,
които видяха, че времената са критични
и искаха да вземат участие. Добри мъже, но изхабени.
Нещастни също. Нещастни в живота си.
Нещастни с жените си.
Съмняващи се в себе си.
Щастливите мъже не стават доброволци.
Те чакат реда си и благодарят на Бога, ако отложи повиквателната.
Тези, които се връщат вкъщи с цената на ръка, око или крак,
те са щастливците.
Дори другарят Ленин подцени
несгодите, които носеше този 1500 километров фронт
и нашата проклета способност за оцеляване.
На втората зима от войната
ботушите се износиха,
но фронтът все още се държеше.
Шинелите се разпадаха на парчета от гърбовете им.
Порционът им беше недостатъчен.
Те влизаха в боя без желание, водени от хора, на които не вярваха.
Хайде, копелета такива!
А тези, на които вярваха...
Напред, другари, напред!
Напред!
Другари! Земята трепери! Да им покажем!
В атака!
Най-накрая те направиха това, за което всички армии мечтаят.
Тръгнаха си за вкъщи.
Това беше началото на революцията.
Дезертьори.
Резервни части.
Пушки
на рамо!
Върнете се!
Да се държим заедно!
Ако се държим заедно, всичко ще бъде наред.
Бъдете готови за тях.
-Връщайте се, момчета. -Не отивайте по-нататък.
-Хайде, връщайте се. -Като овце на заколение.
Връщайте се!
Не ги слушайте. Върнете се в строя!
Не слушайте тези страхливци!
Стига вече война! Войната свърши!
Слушайте. Германците са на 15 километра оттук!
-Глупости! -Не са глупости. Те идват.
И то бързо.
Вие сте ги пуснали!
Те идват за жените ви, за къщите ви
-и за страната ви. -Вашата страна, офицер!
Да, моята страна! Гордея...
Върнете се в строя!
Върнете се в строя, казах!
Върнете се!
Върнете се в строя!
-Вие сестра ли сте? -Да.
-Добре ли сте? -Да.
Тогава ми помогнете.
Аз не съм учила за сестра, доброволка съм.
Разбирам. А защо?
-Дойдох да намеря съпруга си. -Много внимателно.
-Виждали ли сте операция? -Да.
Ще се справим.
Германците са в съседното село, братя!
-Ваше благородие... -Не мърдай.
Намерихте ли съпруга си?
Не.
-Ваше благородие... -Да, по-добре да тръгваме.
Често ме гледате така, все едно ме познавате.
Виждал съм ви.
Преди четири години, на Бъдни вечер.
Вие сте били там?
Нищо чудно, че ме гледате така.
-Познавахте ли Виктор Комаровски? -Да.
-Младият човек, който ви отведе... -Моят съпруг.
Голям куражлия. Накара ни да се чувстваме слаби.
Всъщност и двамата го направихте. По подходящ човек стреляхте.
Бих дала всичко да не бях го срещала.
Царят е в затвора.
Ленин е в Москва!
-Започнала е гражданска война. -Много добре!
Гражданската война?
Не само е добре, другарко, но е неизбежно.
Ленин е в Москва!
Този Ленин ли ще бъде новият цар!
Слушай, дядка, край на царете, край на господарите!
Всички ще бъдем работници в една работническа държава!
-Вие лекар ли сте? -Да.
Последвайте ме.
Не мога да се оправя с това.
Заповед на временното правителство.
Трябва да опитате.
''Ако можеше да видиш колко усилно се трудим,
щеше да ми простиш, че не ти пиша често.''
-Кога е написано? -На 20 юли.
Преди осем седмици!
''Но изглежда войната скоро ще свърши.
Болницата се изпразва и аз ще имам повече време.
Може да попиша и малко поезия, ако не съм забравил как.''
Много се надявам.
''Лариса Антипова още е тук и аз почвам
да я уважавам все повече и повече.
Тя има странната способност да лекува по начин
в който лекарите не вярват.
Често прави нещата погрешно, но това пак дава добър резултат.
Как е чичо Алекс? Още ли си намира тютюн?''
Иска му се.
''Саша почна ли да казва буквите? Как е леля Ана?''
Не е получил писмото ми.
''И най-вече, безценна моя, как си ти?''
Той дори не знае, че тя е мъртва.
Не виждам каква разлика ще има.
Отново се счепкаха!
Искам да решат веднъж и завинаги
коя банда от хулигани ще застане начело на тази страна!
Усмихни се, Сергей.
Не искаш ли да си ходиш у дома?
У дома цари война, ваше благородие.
Ще ми дойде в повече.
Червени срещу белогвардейци... Старият човек видя достатъчно.
Вие сте много благороден човек.
А сестрата е много мила дама!
-Свърши ли? -Почти.
-Много скоро ще си при дъщеря си. -Ако мога да се кача на влак.
Искам да съм с Катя повече от всичко на света.
Разбира се.
Но като знам, че ще тръгвам, ми става мъчно.
Много мъчно.
Прекарахме тук доста време.
Сигурно едно време това е била прекрасна къща, не мислиш ли?
Какво ще правиш?
-В Градов ли? -Да.
-Ще се оправя. -Надявам се да е така.
Можеш да отвориш перачница.
А ти какво ще правиш?
Сигурно ще се върна обратно в болницата.
Не мога да си те представя там.
Минавах край нея на път за училище.
-Ходиш ли до Москва? -От Градов?
Ако знам, че там ще има някой да се грижи за теб...
Но пък тогава ще се пукна от ревност.
Живаго, недей.
Скъпи...
Недей, моля те.
Виж какво направих заради теб.
Юрий, бяхме заедно шест месеца
на пътя и тук.
Не сме направили нищо, за което се налага да лъжеш Тоня.
Не искам да те карам да лъжеш за мен.
Разбираш ли, Юрий?
Разбираш всичко.
Побързайте, другари! Нямам време!
Вкъщи ли се връщаш, Кирил?
Вкъщи ли? В Петроград. Постъпвам в Червената гвардия.
Ами жена ти?
Понякога, другарко, на жените им се налага да чакат.
Добре. Довиждане, почитаеми докторе.
Искате ли един съвет?
-Казала мелницата на житото. -Точно така. Адаптирай се.
-Довиждане, Иванов. -Довиждане, ваша светлост.
Довиждане, Андрей.
Довиждане, Семьон.
Няма да ви забравя, ваша светлост. Никога.
Довиждане, Живаго.
Довиждане. Благодаря.
Пиленко.
Дий!
-Довиждане, братя! -Довиждане!
Докторът е истински джентълмен.
-Да, написано му е на лицето. -Той е добър човек.
Бог убива добрите хора.
Юрий!
Това е другарят Елкин, нашият местен делегат. Живее тук.
Как сте?
Добре дошли.
-Другарката Карпугина. -Добре дошли.
Не вие трябва да ни посрещате.
Другарката Карпугина е председателка на Домсъвета.
-Да, разбира се. -Документите ви за демобилизация.
Боя се, че сам съм ги подписал.
Свещения кръст? Какво?
-Болницата на Свещения кръст... -Втора реформирана болница.
Добре. Тя се нуждаше от реформиране.
Лекарите веднага отиват на работното си място.
Да, май има епидемия от тиф.
Чули сте слухове. В нашия град няма тиф.
Това са добри новини. Ще се явя на работа утре.
Като почнете работа, ще получите продоволствените си купони.
Не съм спирал да работя.
-Какъв е проблемът? -Ти.
Във вашата къща има място за цели 13 семейства.
Да, много добре сте постъпили, другари. По-справедливо е.
Наистина е по-справедливо. Защо прозвуча така смешно?
Хубаво ли е да си вкъщи?
-Саша? -Че кой друг?
-Това е татко ти, Саша. -Саша.
Саша!
-Лошо момче! -Не, не говори така.
Може ли да вляза?
Гледай внимателно.
На път съм да запаля последната половин пура в цяла Москва.
-Добра ли е храната? -Много.
Кажи нещо.
-Беше много вкусно, Тоня. -Нищо особено.
Тя пази този салам от три месеца.
-Така ли, скъпа? -Размених го срещу часовник.
Тя е истинско чудо. Забележи, кафе.
Престани, татко. Той знае, че съм чудо.
-Написа ли някакви стихове? -Доста.
Добри ли са?
Да. Така мисля.
-Мога ли да видя? -Разбира се.
Какво стана със сестра Антипова?
Непрекъснато я споменаваше в писмата.
Да, така беше.
Момичето, което стреля по приятеля ти Комаровски, нали?
Да, татко. Знаеш, че е така.
Отиде си у дома при дъщеря си.
-Значи няма да я видим? -Не.
Колко жалко.
Сбогом, плътски удоволствия.
Само не разбирам как ще оцелеем през зимата.
Нямаш право да ме викаш от работа.
-Като съветски депутат, аз... -Имаш силата, но не и правото.
Поведението ти се наблюдава, знаеш ли?
Трябваше да повикаш районния лекар.
Не искам да вдигаме шум.
Какво е? Тиф ли е?
Взимам го със себе си. Намери ми някакъв транспорт.
Не е тиф.
Още нещо, което го няма в Москва - глад.
-Харесва ли ти това? -Ще ми хареса, ако го признаеш.
-Защо? -Защото това е истината.
Поведението ти се следи. Внимавай, следи се.
-Юрий! -Здравейте.
Печката е изгаснала.
Тоня, печката е изгаснала.
Какво ти става? Нищо чудно, че той губи тегло.
Тя я изгася като тръгнеш и я пали преди да се прибереш.
Нямаме достатъчно топливо.
Казах си, че е под достойнството ми
да арестувам човек, който краде дърва за огрев.
Но това беше поръчение на партията,
а партията винаги е права.
Човек, който се отчайва заради липсата на дърва, е жалък.
Пет милиона отчаяни хора могат да разрушат един град.
Това беше първият път, в който видях брат си. Но го познах.
И знаех, че ще изневеря на партията.
Може да е било заради кръвната ни връзка, но се съмнявам.
Той ми беше половин брат. Братя са предавали братята си.
Като полицай винаги съм казвал:
''Вербувай брата и си почти готов.''
Нито беше уважение към по-достоен човек.
Уважавах го, но той не беше по-достоен от мен.
И по-достойни от мен съм застрелвал с малък пистолет.
Трябва да живеете като останалите, докторе.
Върнете го обратно! Върнете го.
О, чуйте негово превъзходителство.
Не искам анархия! Искам да се свърши както трябва.
-Какво правите? -Освобождаваме място за живеене.
На семейство с по-малко от 5 члена, се полагат по 50 кв. м.
-На кого е тази къща, по дяволите? -Татко, млъкни!
50 квадратни метра! Какво правите с нещата ми?
-Ще ги складираме. -Ще ги откраднете.
Чакайте малко!
-Откъде ги взе? -От една ограда.
Казах им кой съм.
Старецът се държа враждебно. Момичето беше предпазливо.
А брат ми
много се зарадва.
Мисля, че момичето единствено осъзнаваше положението им.
Точно както си те представях: Ти си моята политическа съвест.
Попитах го дали си има своя.
Той почна да говори за революцията.
Слагате живота на масата
и режете всички тумори на несправедливостта.
Казах му, че ако мисли така,
трябва да се присъедини към партията.
Изрязването на тези тумори е много сложна операция.
Някой трябва да поддържа живота жив, докато го правите.
Нали така?
Помислих си, че греши.
Каза какво мисли за партията и аз се разтреперах за него.
Той ни одобряваше,
но по причини твърде деликатни, като стиховете му.
Такова одобрение можеше да изчезне за една нощ. Казах му го.
Не бих одобрил тази вечер нещо, което ти би направил утре.
Той се разхождаше с примка на врата си, но не го съзнаваше.
Казах му, че съм чувал за стиховете му.
Не са харесвани?
От кого?
Защо?
Казах му го.
А ти мислиш ли, че са ''лични, дребнобуржоазни и самодоволни''?
Излъгах.
Но той повярва.
Порази ме това, че зачете мнението ми.
Момичето разбра какво значи.
Те нямаше да могат да оцелеят в този град.
Накарах ги да заминат за провинцията,
където можеха да оцелеят.
Ние имаме... Имахме имение във Варикино, близо до Юрятин.
Хората там ни познават.
Той не възрази.
Предложих да им изкарам разрешителни и пътни листове.
Казах им какво да вземат и какво да оставят.
Имах нахалството да го помоля за томче от стиховете му.
Така се разделихме.
Май че му казах, че ще се срещнем в по-добри времена.
Но може и да не съм.
Петдесет души! Само петдесет души!
-Тоня! -Да!
Само петдесет души! Назад!
Очарователни условия.
''Очарователни условия.'' Много добре.
Аз съм интелектуалец.
Млъквай, ''интелектуалецо''.
Ти млъквай, блюдолизецо.
Принудителен труд.
Внимание, другари, влакът ви ще тръгне утре сутринта.
''Здравни разпоредби за пътуването:
Ведрото с нечистотиите да се изхвърля всяка сутрин.
Сламата да се сменя на всеки 10 дни, старата да се изгаря.
Ако няма нова слама, старата да се обръща.''
Това е дизинфектант. Използвайте го.
-''С вас пътува отряд доброволци.'' -Лъжец.
''Военният комитет ви задължава да им помагате.
Един вагон се заема от героичните кронщадски моряци.''
-Ще бъдете в добри ръце. -Те са идиоти.
''След около 11 дни, ще преминете през района на Уралските планини,
където белогвардейците, подпомагани от чужди интервенти
и други реакционни елементи проявяваха особена активност.
Военният комитет ви уверява,
че престъпниците в района са разбити
от червеногвардейските отряди
под командването на народния комисар Стрелников.''
Това е мъж. Аплодирайте го.
''Железопътната линия е чиста. Да живее революцията.''
Да живее анархията! Блюдолизец!
Бюрократ!
Необходимо ли е това?
Шест доброволци се записаха, шест доброволци ще доставя.
Аз съм свободен човек, блюдолизецо.
Нищо не можеш да направиш за това.
Аз съм единственият свободен човек в този влак.
Останалите сте добитък!
Помогнете ми, за Бога!
Хайде!
Юрий, детето е мъртво.
Това не беше мое дете, скъпа, малката му душица е в небето сега.
-Кой го направи, белите ли? -Белите?
Не. Стрелников.
Трябва да сте направили нещо.
Не ние. Командирът каза, че сме продавали коне на белите.
Онези свине в Кунико им продадоха. Казахме му, но той не повярва.
-Излъгали сте. -Бог ми е свидетел...
Не ти е.
Командирът Стрелников е велик човек.
Командир е, Саша, а живее само на хляб и вода.
-Вярно ли е? -Не знам. Така казват.
Вярно е. Никой не знае откъде идва.
-И никой не знае къде е. -Движи се по линията.
Така ли?
Пак проблеми, нали?
Наистина ли? Стига вече.
Какво има този път?
Нищо, татко. Наспи се добре.
Знам какво ще направя.
Вижте!
Урал.
Виж, Саша! Ето там отиваме, скъпи.
През планините и после в гората.
Трябва да се завием добре.
Ще има ли вълци в гората?
Стрелников!
Да.
Това е Стрелников.
АНТРАКТ